KERESZ†KÉRDÉSEK II. / 2.				  Nyíregyháza, 2013. november 20.	

„Miképpen lesz hozzám kegyelmes az Isten?”

Vergődés – megigazulás

	Ezekben a napokban volt Luther Márton / Martin Luther születésének 530. évfordulója. A reformátor 1483. november 10-én született Eislebenben, a thüringiai Möhrából származó egyszerű (bányász-)szülők gyermekeként. Gyermek- és ifjú korát a középkori szellemi-lelki megkötöttségek egész szövevénye határozta meg. Maga Luther később így írt erről: „Mindennek oka pedig az volt, hogy az evangyéliomi tudomány és a Krisztusról szóló igaz vigasztalás a szószéken elhomályosult, sőt elaludt és senki nem ismerte többé a hitről szóló tant, melynél fogva a Szentírás nekünk a Krisztus érdeméért, kegyelemből, de nem saját érdemünk folytán, bűneinknek bocsánatát igéri; hanem igenis a pápa prédikácziói odajuttattak bennünket, hogy a Krisztustól halálosan féltünk, mert azok nem az ő kegyelmének és vigasztalásának reményét csepegtették a szivekbe, hanem inkább őt, mint haragos és rettenetes birót állitották elénk, akinél senki kegyelmet nem nyer, hacsak annyi jócselekedetet és önszentséget nem mutathat be előtte, a mennyi büneinek ellensúlyozására szükséges, – vagy az ő anyjának, Máriának és egyéb szenteknek közbenjáró könyörgésével nem dicsekedhetik. Mert én magam is egyike voltam azoknak, a kik a Szüz Máriához imádkoznak, hogy ő legyen szószólónk és kiengesztelőnk a Krisztussal, mint szigoru biróval szemben; amint hogy általában nyilvánosan minden templomban alig tanitottak, olvastak és énekeltek mást, mint eme bálványimádást...”
	Ezek a félelmek és hiedelmek álltak fogadalma mögött is, amikor egy rettenetes viharban szent Annához, a „bányászok védőszentjéhez” fohászkodott, azzal az ígérettel, hogy szerzetes lesz. Bár másnap már megbánta, de a fogadalomnak eleget kellett tenni: 1505. július 17-én bevonult az ágostonrendi szerzetesek erfurti kolostorába. Luther – visszatekintve arra az időszakra, amikor még nem ragyogott föl szívében Krisztus világossága – így fogalmazta meg azt, ami őt gyötörte: „A kolostorban nem törődtem sem asszonnyal, sem vagyonnal, hanem amiatt remegtem és vergődött a lelkem, hogy miképp lesz hozzám kegyelmes az Isten.” 
	Miközben minden igyekezetével arra törekedett, hogy a legjobb szerzetes legyen, a legrettenetesebb gyötrelmekbe jutott: „Én súlyosabb szenvedéseket állottam ki a szerzetességben virrasztásaimmal, böjtjeimmel stb., mint bárki azok közül, akik ma követnek engem. Szinte eszelősen és betegesen rabja voltam a régi babonának, testem és egészségem nagy kárára. Az éjszakákat átvirrasztottam, böjtöltem, imádkoztam, korbácsoltam és kínoztam testemet, hogy az engedelmesség parancsát betöltsem, és tisztaságban éljek. Télen majdnem megfagytam a miséken. Ilyen balgatagon akartuk testünket legyőzni a túlzásba vitt virrasztásokkal és fagyoskodással... Elvakultságomban nem ismertem Isten akaratát, mely szerint testemet gondoznom kellett volna, és nem lett volna szabad az önkínzásba bizakodnom. Mert én halálra gyötörtem volna magam a böjtöléssel, virrasztással és fagyoskodással. A legszigorúbb télben is csupán egy ócska csuha volt rajtam, úgyhogy majd megfagytam. Én, dr. Luther Márton, bizony megöltem volna magamat, ha nem jelent volna meg az evangélium világossága.
Bizonyos, hogy én minden erőm latba vetésével törekedtem arra, hogy saját jócselekedeteim révén nyerjem el az Isten előtti igazságot. Ezért nem ettem, nem ittam s nem aludtam. Másoknak nem volt nyugtalan a lelkiismeretük s nem gyötörték magukat ilyen borzalmasan. Én azonban rettegtem a haragvó Isten ítéletének a napjától és a kárhozattól. Azért mindenfelé segítséget kerestem, segítségül hívtam Máriát és szent Kristófot. De minél többet fáradoztam, annál inkább bálványimádóvá lettem. Krisztust nem láthattam, mert a skolasztikusok arra tanítottak, hogy bűnbocsánatot és üdvösséget egyedül saját jócselekedeteink révén remélhetünk.”
	Vergődéseire és az egyszer csak mindent megváltoztató fordulatra így tekint vissza később: „Hosszú időn át tévelyegtem és nem tudtam, hol is vagyok. Tudtam ugyan valamit, és mégsem tudtam, mi is az, míg bele nem ütköztem a római levél 1. részének 17. versébe: »Az igaz ember hitből él.« …
Ez mindaddig tartott, míg végül hosszú napokon és éjszakákon át tépelődvén, Isten kegyelméből az igék belső összefüggésére fordítottam figyelmemet. Éspedig: »Istennek igazsága jelentetik ki abban..., miképpen meg van írva: Az igaz ember pedig hitből él.« Ekkor Isten igazságát úgy kezdtem értelmezni, mint azt az igazságot, melyben az igaz ember Isten ajándékozása folytán él, mégpedig hitből. Most kezdtem megérteni, hogy ennek az igének: az evangéliumban Isten igazsága jelentetik ki, az az értelme, hogy ti. ez az igazság elfogadott (passiv) igazság, mellyel minket a kegyelmes Isten igazzá tesz a hit által, amint megíratott: »Az igaz ember hitből él«.
Ekkor úgy éreztem, mintha teljesen újjászülettem volna s mintha tárt kapukon át magába az Édenkertbe léptem volna be. Erre előttem az egész Szentírás más értelmet nyert. Ezután emlékezetből átfutottam az egész Szentírást és egyéb kifejezésekből is összegyűjtöttem az idevágó igéket. Így pl. »Isten munkája«, ti. az a munka, amit Isten véghezvisz bennünk; »Isten ereje«, mellyel ő minket megerősít; »Isten bölcsessége«, mellyel ő minket bölcsekké tesz; »Isten erőssége«, »Isten üdvössége«, »Isten dicsősége«.
Amennyire előzőleg az »Isten igazsága« kifejezést gyűlöltem, annyira nagy lett most az a szeretet, mellyel ezt az én legkedvesebb igémet magasztaltam. Így Pál apostolnak ez a mondása számomra valóban az Édenkert kapujává lett. Később olvastam Augustinusnak a »Lélek és betű« című könyvét, melyben várakozásom ellenére azt találtam, hogy »Isten igazságát« ő is hasonlóan értelmezi, ti. annak az igazságnak, mellyel Isten ruház fel bennünket, amikor megigazít minket. …”
	Történész kutatók vitatják, pontosan mikor is történhetett Luthernek ez a „toronyélménye”, amikor fölragyogott neki a megigazító kegyelem. Mindenesetre ő maga számolt be több alkalommal is erről, megmutatva a kolostor toronyszobácskáját is, ahol heteken keresztül vívódott (már mint Rómát is megjárt wittenbergi egyetemi tanár, a Szentírás professzora), míg áttört kárhozat-félelmének rettenetén Krisztus világossága. Bizonyos, hogy a reformáció indulása előtti években már erről az igazságról tanít és vall, amint jól tükrözi ezt az a levele is, amit 1516. április 8-án írt egy szerzetestársának: „A mi korunkban sok embert valami tüzes vakmerőség kísért, kiváltképpen az olyanokat, akik minden erejükből arra törekszenek, hogy igazak és erényesek legyenek. Csak az Isten igazságát nem ismerik, amit Krisztusban bőséggel és ingyen kapunk. Ők saját erejükből törekszenek jó cselekedetekre mindaddig, míg meg nem bizonyosodnak afelől, hogy most már erényeik és érdemeik díszruhájában megállhatnak Isten előtt – holott ez lehetetlen. Nálunk te is ebben a hitben éltél, vagy sokkal inkább: ebben a tévelygésben. Én is benne voltam, most már azonban harcolok e tévhit ellen. Harcom még nem ért véget. Azért kedves testvérem, ismerd meg Krisztust, mégpedig a megfeszített Krisztust. Magasztald őt és kétségbeesvén magad felett így kiálts hozzá: »Úr Jézus, te vagy az én igazságom, én meg a te bűnöd vagyok. Magadra vetted az enyémet és nekem ajándékoztad a tiédet. Olyanná lettél, amilyen nem voltál s olyanná tettél, amilyen nem voltam.« ... Erre az ő szeretetére gondolj lankadatlanul s akkor megtapasztalod az ő mindennél kedvesebb vigasztalását. Mert ha nekünk saját fáradozásunk és szenvedésünk útján kellene elérnünk lelkiismeretünk megnyugvását, – akkor ő miért halt volna meg? Azért hát csakis Krisztusban, a magad és cselekedeteid felett való bizakodó kétségbeesés útján találsz majd békességet.”
	A reformáció döntő témája szükségképpen a megigazulás lett, amely egyedül a megfeszített Úr Jézus Krisztusban, egyedül Isten fölfoghatatlan kegyelméből, egyedül a Szentlélek által ébresztett Krisztus-hitben lehet a miénk; és csakis úgy, ahogyan egyedül a Szentírásból ismerhetjük meg ennek titkát: „Mivel tehát megigazultunk hit által, békességünk van Istennel a mi Urunk Jézus Krisztus által. Őáltala kaptuk hitben a szabad utat ahhoz a kegyelemhez, amelyben vagyunk, és dicsekszünk azzal a reménységgel is, hogy részesülünk az Isten dicsőségében... Ha tehát már most megigazított minket az Ő vére által, még inkább meg fog menteni minket a haragtól. Mert ha akkor, mikor ellenségei voltunk, megbékéltetett minket az Isten önmagával Fia halála által, akkor miután megbékéltettünk, még inkább üdvözíteni fog élete által” (Róm 5,1-2.9-10). 
	A megigazulásban Isten a Szentlelke által hitre ébresztett bűnösnek Krisztus tökéletes igazságát ajándékozza oda merő kegyelemből, egészen. Ez a megigazulás nem folyamat (a megszentelődés viszont folyamat is kell, hogy legyen!), hanem az új élet kiindulópontja; és Krisztus igazsága soha, semmiképpen nem válik „saját igazságunkká”. Ehhez kell ma is ragaszkodnunk, minden kompromisszum nélkül! 
	Abrámról (majd Istentől kapott nevén Ábrahámról) olvassuk ezt a kijelentést: „És hitt az Úrnak, és tulajdoníttaték az őnéki igazságul” – וְהֶאֱמִן בַּיהוָה וַיַּחְשְׁבֶהָ לּוֹ צְדָקָה   
(1Móz 15,6 / Károli – a „hit” szava itt fordul elő első alkalommal a Szentírásban!). A „saját igazsággal”, ti. amikor az ember „tulajdonít” magának igazságot és azt gondolja, hogy teljesítményével, „érdemével” igazolhatja magát, már az Ószövetség is radikálisan leszámol. Ezt olvassuk pl. Ézsaiásnál: „Mindnyájan olyanok lettünk, mint a tisztátalanok, minden igazságunk olyan, mint a szennyes ruha. Elhervadunk mindnyájan, mint a falevél, bűneink elsodornak bennünket, mint a szél.” (Ézs 64,5) Isten szabadító, üdvözítő kegyelmére viszont – amelyet a Felkent hoz, akin „az ÚRnak lelke nyugszik” (vö. Ézs 61,1) – így válaszol a hívő szív: „Nagy örömöm telik az ÚRban, víg örömre indít Istenem, mert az üdvösség ruhájába öltöztetett, az igazság palástját terítette rám” – מְעִיל צְדָקָה יְעָטָנִי (Ézs 61,10a).
	Az Isten bűnbocsátó kegyelme által nekünk tulajdonított, ajándékozott „megigazultság” tökéletes, perfekt. Így olvassuk az Úr Jézus megállapítását a bűnös voltát megvalló, Isten kiengesztelődését kérő vámszedőről: „Mondom nektek, ez megigazulva ment haza” – „λέγω ὑμῖν, κατέβη οὗτος δεδικαιωμένος (Pass.part.perf.!) εἰς τὸν οἶκον αὐτοῦ” (Lk 18,14).
	A megigazulás tehát Isten fölmentő, megszabadító ítélete ránk vonatkozóan, annak alapján, hogy helyettünk és értünk az Úr Jézus Krisztus elhordozta bűneink kárhoztatását a kereszten, Isten pedig igazolta a feltámadásában Őt és azt, hogy elfogadta Fiának engesztelő áldozatát („halálra adatott bűneinkért, és feltámasztatott megigazulásunkért” – Róm 4,25). 
	Ezt a „megigazultságot” nem lehet „gyarapítani”, hanem élni lehet belőle! Pál apostol így biztat erre: „gazdagon teremjétek az igazság gyümölcseit Jézus Krisztus által Isten dicsőségére és magasztalására” (Fil 1,11). Isten akaratának cselekvése – az Ő dicsőségére – a megigazulás gyümölcse: mint ilyen, elengedhetetlen következmény! 
	Az Isten előtti helyzetünk és a hívő életünk gyakorlati állapota közötti feszültséget Luther így fejezi ki: „Simul iustus et peccator” – „egyszerre igaz és vétkező” a Krisztusban hívő ember. De az ajándékba kapott megigazultság állandó ösztönzéssé kell, hogy váljon a hit engedelmességében! „Vagy nem tudjátok, hogy igazságtalanok nem örökölhetik Isten országát? Ne tévelyegjetek: sem paráznák, sem bálványimádók, sem házasságtörők, sem bujálkodók, sem fajtalanok, sem tolvajok, sem nyerészkedők, sem részegesek, sem rágalmazók, sem harácsolók nem fogják örökölni Isten országát. Pedig ilyenek voltak közületek némelyek: de megmosattatok, megszentelődtetek, és meg is igazultatok az Úr Jézus Krisztus nevében és a mi Istenünk Lelke által” (1Kor 6,9-11).
	Melanchthon így ír minderről egyik alapvető reformátori hitvallási iratunkban: „A bűnbocsánat elnyerése egyet jelent a megigazulással, e szerint a hely szerint: Boldogok, akiknek bűneik megbocsáttattak (Zsolt 32,1). Egyedül a Krisztusban való hittel, nem a szeretet által, nem is a szeretet vagy jó cselekedetek miatt nyerjük el a bűnbocsánatot, bár a szeretet nyomon követi a hitet. Tehát egyedül hit által igazulunk meg, úgy értve a megigazulást, hogy a bűnös igazzá lesz, vagyis újjászületik.” Vagyis: „... a megigazulásban, Isten és a bűnös között semmi másnak nincs helye az ember részéről, egyedül csak a teljesen Krisztus érdemére, Isten kegyelmére hagyatkozó fiduciális hitnek, amelyet az evangélium kelt bennünk.” 
	Midezzel szemben áll – ma is változatlanul! – Róma tanítása. A reformáció nyomán, annak ellenhatásaként, a Tridenti Zsinat 1. szakaszának (1545-1547) 6. ülésszaka foglalkozott a megigazulásról szóló tanítással. Az egyháztörténész így foglalja össze a döntésüket: „A megigazulás a zsinat szerint folyamat, mely által az Istentől elfordult lélek megint kellő, azaz természetfeletti vonatkozásba kerül Istennel. ... A megigazulás folyamatával kapcsolatban a zsinat hangoztatta az előkészület fontosságát s a hit jelentőségét, továbbá a megigazulásban való növekedést, annak helyreállíthatóságát és a megigazulás gyümölcseinek, a jótetteknek lehetőségét, valamint az örök életet, mint kegyelmet és jutalmat.”
	A római katolikus dogmatika professzora pedig így érvel: „A Tridentinum Szent Ágoston szellemében járt el, amikor hangsúlyozta, hogy Krisztus a szőlőtő, és hogy a szőlővesszők csak az ő kegyelmi ereje folytán teremhetnek érdemszerző gyümölcsöket. Ha viszont a kegyelem segítségével jót tesz a megigazult ember, joggal bízhat annak ígéretében, aki a nevében nyújtott pohár vizet sem hagyja jutalom nélkül, és aki képes arra, hogy saját ajándékait a mi érdemünkül számítsa be. Az ember csak akkor képes érdemszerző cselekedetekre, ha Istennel együtt cselekszik, és ilyen esetben mindig Istené a nagyobb szerep (DS 9545-1550). 	Éppen ezért a zsinat kizárással sújtja (anatematizálja) azokat, akik tagadják, hogy Isten ajándékai nem lehetnek egyúttal a mi valódi érdemeink is, vagy aki szerint nem tudjuk ezekkel valóban kiérdemelni a kegyelem növekedését, az örök élethez való jogot, az örök élet elnyerését és az örök boldogság nagyobb fokát (DS 1575; 1581). Ennek a definíciónak alapján a megigazultak számára az érdemszerzés lehetőségét dogmának kell mondanunk, éspedig abban az értelemben, ahogy a zsinat kimondta, és ahogy a zsinat szavait a hittudósok a korszerű hermeneutika szerint értelmezik.”
	Józanul tudnunk kell, hogy a Tridenti Zsinat elítélő tételei ma is „érvényesek”, minden „közös nyilatkozat” ellenére (a megigazulás „közös értelmezéséről” szóló LVSZ-Vatikán Nyilatkozatra gondolok, amelyet végül 1999. október 31-én írtak alá Augsburgban, noha sok LVSZ-tagegyház és sok evangélikus teológiai tanár nem értett vele egyet). Csak néhányat idézek a legdöbbenetesebb anatéma-tételek közül:
„Aki azt állítja, hogy a megigazító hit nem más, mint bizalom az isteni irgalmasságban, amely Krisztusért a bűnöket megbocsátja, vagy hogy ez a bizalom egyedül az, amely által megigazíttatunk, az legyen kiközösítve.” 
„Aki azt állítja, hogy a bűnös ember egyedül a hit által igazíttatik meg, és ez alatt azt érti, hogy semmi más nem kívántatik meg mint közreműködés a megigazulás kegyelmének eléréséhez, és hogy semmiképpen nem szükséges saját akarati tevékenység által felkészülni és előkészülni ehhez, az legyen kiközösítve.” 
„Aki azt állítja, hogy az elnyert megigazultság jó cselekedetek által nem tartható meg és Isten előtt nem szaporítható, hanem a cselekedetek maguk csupán gyümölcsei és jelei az elnyert megigazulásnak, nem pedig okozói is növekedésének, az legyen kiközösítve.” 
	Itt olyan bibliai alapigazságokban való hitet sújtottak átokkal, amelyekről semmi áron sem mondhatunk le! És ezek valóban kiátkozások! Ezzel szemben a mi hitvallásaink (lásd pl. Formula Concordiae, Epitome, III.) a hamis tanítást („falsa dogmata”) vetik el és kárhoztatják: teljes joggal, Gal 1,6-10 alapján!
	Az említett „közös nyilatkozat” kapcsán készített állásfoglalásomban ezt írtam 1998 januárjában: „Föl kell tennünk a kérdést: Ha az evangélikusság tanításai jelenleg nem esnek a Tridenti Zsinat (Róma számára alapelvileg változatlanul érvényes!) kiátkozó tételeinek hatálya alá, akkor mi mit is tanítunk valójában? És mit tanít Róma?! Kétségkívül vannak rendkívül pozitívan ható kijelentések a közös Nyilatkozatban. Csak egy példát idézek most ezekből: »Közösen valljuk: Egyedül kegyelemből Krisztus megváltó munkájába vetett hitben, nem saját érdemünkből, Istenünk elfogad minket és Tőle kapjuk meg a Szentlelket, aki megújítja szívünket, alkalmassá tesz és hív minket a jó cselekvésére« (Nyilatk. 15. pont). De aztán csak visszaköszön a jócselekedetek »érdemszerző« voltának igazolása róm. kat. részről a 38. pontban. Általánosan jellemző Róma tanításaira, hogy igei és igeellenes elemeket kapcsol egybe. De hiszen éppen erre mond átkot Isten igéje (»anathema«) Gal 1,6-10 igeszakaszában, ti. ha »el akarják ferdíteni a Krisztus evangéliumát«, és bárki bármit hozzátesz az eredeti evangéliumhoz. Ezt az ítéletet pedig nincs joga visszavonni senkinek! …
Hálát adhatunk Istennek, hogy a római katolikusok között is vannak, – éppúgy, mint közöttünk –, evangéliumi hitű testvéreink, akik Róma minden tévtanítása és elbűvölő hatalma ellenére egyszerű, bizodalmas hittel egyedül Jézus Krisztus igazságára hagyatkoznak. Eszünk ágában sincs bárkit is kizárni Krisztus egyházából, aki igaz hit által valóban odatartozik. De Isten igéjének ítéleteihez ragaszkodnunk kell, miközben magunkat is megítélni hagyjuk! Az egyházszakadást nem a tanbeli elítélések okozzák, hanem amint Luther mondja: „Aki pedig nem úgy tanít és él, ahogyan Isten igéje tanítja, az megszentségteleníti közöttünk Isten nevét. Ettől őrizz meg minket, mennyei Atyánk!” (Kiskáté, Miatyánk, első kérés magyarázata).”
	A megigazulás ma sem – és ezután sem – lehet másképpen a miénk vagy bárki másé, mint ahogyan azt Isten Szentlelke Pálnak (vö. pl. Fil 3,9: „Hogy kitűnjék rólam őáltala: nincsen saját igazságom a törvény alapján, hanem a Krisztusba vetett hit által van igazságom Istentől a hit alapján”), Luthernek és mindmáig is oly sokaknak az értünk megfeszített és föltámadott Krisztus változtathatatlan evangéliumában fölragyogtatta. 

Adámi László